‫‏ספיישל קומדיה של NETFLIX
‫‏תקשיב... אתה מדבר. ‫‏אתה כל הזמן מדבר... אתה כל הזמן מדבר.
‫‏אתה מוכן להפסיק לדבר? ‫‏יופי. מושלם. זה הקטע:
‫‏כבר אמרתי לך, ולא אגיד לך שוב:
‫‏הכרטיסים בדלפק האיסוף, זאק. ‫‏לך לדלפק האיסוף.
‫‏טוב? אני לא משקר לך. ‫‏אני לא עובד עליך.
‫‏אני יודע שהבאת מישהי. זה בסדר. ‫‏השארתי אותם בדלפק האיסוף.
‫‏אני...
‫‏אני לא יכול לדבר על זה, טוב? ‫‏ביי. ביי.
‫‏תגיע הנה... זין!
‫‏לעזאזל!
‫‏היי, היי!
‫‏אני צריך לראות תג. ‫‏אתה יודע לקרוא?
‫‏כתוב פה "אח"מים". ‫‏אתה לא נראה חשוב בכלל.
‫‏טוב, עלבונות אישיים... ‫‏זאת ההופעה שלי.
‫‏אז... ‫‏-ההופעה שלך? מה?
‫‏מי אתה? אתה סתם בא... ‫‏מה... מי אתה?
‫‏אני ברנט מורין. זה...
‫‏מי? ‫‏-ברנט מורין. זה המופע שלי.
‫‏אני חייב להיכנס לשם.
‫‏אה, אתה חייב...
‫‏אתה לא חייב. ‫‏אין לך תג, אז אתה לא נכנס.
‫‏זה הספיישל שלי. ‫‏-לא אכפת לי אם אתה מיוחד.
‫‏לא אכפת לי איזה מין קסדה ‫‏אתה חובש בבית הספר. לא אכפת לי.
‫‏לא, אני לא מיוחד. ‫‏אני אומר שזה הספיישל שלי.
‫‏זה הספיישל הראשון שלי, לנטפליקס, ‫‏ואני עולה לבמה בעוד 5 דקות.
‫‏אני חייב לעבור, יא אידיוט. ‫‏-אתה לא עושה שום דבר לנטפליקס,
‫‏כי הם חסמו לי את המנוי. ‫‏-אני חייב לעבור, טוב?
‫‏טוב...
‫‏נראה לך שאני משחק משחקים? ‫‏אמרתי לך...
‫‏אמרתי לך שאני צריך תג. ‫‏-העפת לי סטירה?
‫‏איפה ה... ‫‏-אין לי תג.
‫‏זה הספיישל שלי.
‫‏רגע, לן. ‫‏הוא בסדר. שחרר.
‫‏כן... ‫‏-כל הזמן מנסים אותי, אדם!
‫‏אמרתי לו שצריך תג!
‫‏אמרתי לך לא לחנוק פה אנשים.
‫‏תרגיע. זה ברנט מורין. ‫‏הוא מצלם ספיישל הערב.
‫‏הוא בסדר, טוב? הוא איתי. ‫‏-הוא איתך?
‫‏מצטער, בנאדם. ‫‏-הוא איתי! זאת הרשימה שלי!
‫‏אני איתו... אנחנו פה ביחד. ‫‏-היי!
‫‏מה שלומך? ‫‏-מעולה.
‫‏אתה נראה טוב. ‫‏-תודה.
‫‏ניפגש לדרינק. ‫‏-בטח.
‫‏תשיג לו תג. ‫‏-שחרר!
‫‏עזוב. שחרר.
‫‏אלוהים. יש לך תג? ‫‏-תג?
‫‏מה זה פה, שיעור התעמלות? ‫‏סתם נכנסתי.
‫‏אלוהים, הוא נורא דומה לי.
‫‏בסדר. ‫‏-הזמנת לפה מישהי?
‫‏כן. מאינסטגרם. ‫‏אולי היא האחת. או לא.
‫‏לא יודע. לא משנה. ‫‏שמרתי לה מקום בשורה הראשונה.
‫‏נראה נהדר.
‫‏אחי, זה הלילה שלך. תבלה. ‫‏-בדיוק.
‫‏אני אוספת אותו עכשיו. ‫‏היי, ברנט?
‫‏היי, אני לורה, מנהלת הבמה.
‫‏היי, לורה. ‫‏-נתחיל בעוד 3 דקות.
‫‏יופי. תודה. ‫‏-טוב?
‫‏זה מה שאתה לובש? ‫‏-כן.
‫‏באמת?
‫‏אה... כן. ‫‏מה לעזאזל?
‫‏-טוב.
‫‏הוא מסרב להחליף בגדים.
‫‏מה זה היה? ‫‏-הוא תמיד ככה.
‫‏אתה נראה כמו דרייק. אל תקשיב לה. ‫‏-תודה.
‫‏זה בולשיט. ‫‏זה הערב שלך, טוב?
‫‏מצטערת. ‫‏-מה לעזאזל? "מצטערת"?
‫‏לא נראה שאת מצטערת.
‫‏אמרתי את זה, אז אני מצטערת.
‫‏ברנט, זאת טי. ‫‏היא סבבה, נכון?
‫‏מה לעזאזל?
‫‏אנחנו צריכים עוד כמה דקות. ‫‏אז לא תלבש את החולצה הזאת, כן?
‫‏זה בטח ממש משמח אותך. ‫‏מה לעזאזל? מה זה היה?
‫‏לא אכפת לי מי זאת. ‫‏מה לעזאזל?
‫‏השיער שלו דליל.
‫‏מה?
‫‏מותק, זה לא יפה, וגם נכון.
‫‏מה אתה עושה פה? ‫‏למה אתה לא עם אמא ואבא?
‫‏כבר ראיתי את המופע.
‫‏טוב, ברנט, זמן לצאת. ‫‏זמן לעלות לבמה.
‫‏טוב. בסדר. ‫‏אני צריך לצאת.
‫‏מה השיר ברקע כשאתה יוצא? ‫‏-שיר של הול ואוטס.
‫‏למי אכפת?
‫‏כן. ‫‏-יש להם חמישה להיטים.
‫‏כל הלהיטים...
‫‏על מה אתם מדברים לעזאזל?
‫‏לא, אין לי זמן לסלנג כרגע. טוב?
‫‏אני צריך לעלות לבמה, ‫‏ולהחליף בגדים,
‫‏ואני לא יכול ללבוש את סוודר דרייק שלי!
‫‏ו... תודה, טי. ‫‏אני מעריך את זה.
‫‏כן, תמשיכי להסתכל עליי ככה. ‫‏אני... לעזאזל!
‫‏תנו כפיים! חזק!
‫‏קבלו את ברנט מורין!
‫‏ניו יורק!
‫‏היי! כן.
‫‏יותר טוב מזה כבר לא יהיה. ‫‏זה היה אדיר.
‫‏אלוהים אדירים. הלוואי שכל הבחורות שאמרו לי ‫‏"לא" היו פה עכשיו.
‫‏זה היה אדיר.
‫‏זין עלייך.
‫‏כמעט אמרתי שם, ‫‏אבל קלטתי שאם אגיד אותו,
‫‏אולי היא כאן, ‫‏וזה יהיה ממש לא נעים.
‫‏אז לא אעשה את זה.
‫‏ניו יורק, ניו יורק!
‫‏אני מהחוף המזרחי. ‫‏קונטיקט. אל תשפטו אותי.
‫‏כן!
‫‏כל כך לבן. ‫‏כל הקהל פה לבן.
‫‏הרגע הבנתי את זה.
‫‏זה הקהל הכי לבן שראיתי בחיים.
‫‏זה הדבר הכי חמוד שראיתי.
‫‏זה כמו סדרה בערוץ סי-דבליו.
‫‏זה הקהל שאני מביא? ‫‏משלמי מיסים? אין פה אף אחד מגניב?
‫‏לעזאזל! אני חייב סקנדל.
‫‏טוב, שתוק. תתרכז. סליחה.
‫‏אני חייב להיכנס לזה. בסדר.
‫‏טוב, תראו. זה העניין: ‫‏יש לי... טוב.
‫‏טוב, שתוק.
‫‏מישהי עזבה אותי לטובת קוסם, לא מזמן.
‫‏למה זה מצחיק?
‫‏דברים כאלה קורים.
‫‏או שאולי הם לא קורים. ‫‏אולי ב"הוגוורטס" זה קורה.
‫‏לא יודע אם זה קורה במציאות. ‫‏אבל זה קרה לי.
‫‏קודם כל, לא היינו זוג. ‫‏אסביר לכם את זה, טוב?
‫‏אני רווק. אני אוהב להיות רווק.
‫‏להיות רווק זה כיף. אני נהנה מזה.
‫‏וכשאתה רווק, אתה לא צריך ‫‏להתמודד עם העימות הזה.
‫‏מה שבד"כ קורה זה שאתם ביחד כמה חודשים,
‫‏ואז נפרדים.
‫‏ואז אתם נפגשים אולי במקרה, ‫‏ועושים שיחה של חצאי משפטים:
‫‏כזה, "וואו. אני יודע. היי. ביי." ‫‏אתם יודעים, חרא כזה.
‫‏אז אני במסיבה. ‫‏אני רואה את הבחורה.
‫‏אני מניח שאנחנו עומדים ‫‏לנהל את השיחה הזאת. כן.
‫‏אבל היא ניגשת אליי, ‫‏ולפי איך שהיא מתחילה, אני מבין
‫‏שזאת לא השיחה שתהיה לנו.
‫‏היא ניגשת אליי, וזה הדבר הראשון ‫‏שהיא אומרת: "היי, ברנט, היי.
‫‏שמע, התכוונתי לדבר איתך."
‫‏כל פעם שבחורה צריכה להפוך נשימה למילה...
‫‏בשנייה שהיא עשתה את זה, הלב שלי ‫‏התחיל להזיע. הלב שלכם הזיע פעם?
‫‏כמו בתיכון, כשקוראים למורה "אמא" בטעות. ‫‏עשיתם את זה פעם?
‫‏אני היחיד שלא היה מאופס על הבוקר?
‫‏"היי, ברנט." ‫‏"היי, אמא. זין!"
‫‏"מה אמרת? סתום ת'פה, אליוט. ‫‏אל תגלה לאף אחד."
‫‏אז הלב שלי מזיע, ואני במסיבה, ‫‏ואני עם החברים הטובים שלי.
‫‏למעשה אני מתכוון שאני ‫‏עם החברים הכי גרועים שלי. טוב?
‫‏אז הם שומעים את ה...
‫‏וכמו משרוקית שרק כלבים שומעים, מיד...
‫‏"אוי לא. כולם להצטופף.
‫‏בואו. אולי זאת מחלת מין.
‫‏אולי היא תגיד "מחלת מין". לא.
‫‏תקראו לכל הבחורות היפות. ‫‏כולם לבוא.
‫‏בבקשה תהיי בהריון. בבקשה תהיי בהריון." ‫‏דפקו לי קטע כזה.
‫‏אז אני יושב שם, ‫‏הלב שלי מזיע, היא שם,
‫‏חברים וזרים מסביב, ‫‏וזה מה שהיא אומרת לי, מילה במילה:
‫‏"תראה... הסיבה ש...
‫‏ניתקתי קשר, היא ש...
‫‏טוב, אז התחלתי לצאת עם קוסם אחד."
‫‏קרה לכם ששמעתם משהו, ואז אמרתם,
‫‏"אין מצב ששמעתי את זה הרגע?"
‫‏אתה כזה... ‫‏"אמרת מסיבת פינים?"
‫‏והוא כזה, "לא, אמרתי ‫‏בוא נלך לבלוקבאסטר או משהו."
‫‏למרות שאין יותר "בלוקבאסטר", וזאת הייתה ‫‏דוגמה נוראית. אתם יודעים למה אני מתכוון.
‫‏נעלם. עכשיו יש נטפליקס. היי!
‫‏אז היא אומרת "קוסם."
‫‏תבינו, מן הסתם לא חשבתי ‫‏שזה מה שהיא תגיד לי.
‫‏אז מיד אמרתי, ‫‏"סליחה, מה אמרת?"
‫‏חבר רוכן אליי ואומר, ‫‏"היא אמרה שהיא עזבה אותך לטובת קוסם."
‫‏"היא עזבה אותו לטובת קוסם.
‫‏היא עזבה אותו... לא, לא, לא, זה גרוע ‫‏ממחלת מין. ספרו לכל החברות היפות שלכן.
‫‏כן, קוסם. מוזר כזה, מהקרקס. כן."
‫‏הנה הבעיה שלי עם זה:
‫‏למה להגיד "קוסם", ‫‏למה להגיד "קוסם",
‫‏כאילו זאת עבודה נורמלית? ‫‏כאילו זה משהו שקיים בחיים?
‫‏זה כמו שתגידי "בובנאי".
‫‏אל תגידי "קוסם", ‫‏כאילו קסמים זה דבר אמיתי.
‫‏אף אחד לא יעוף הביתה הערב.
‫‏את לא יוצאת עם דייויד בליין. ‫‏כי הנה הבעיה שלי:
‫‏לא נראה לי שיש הרבה קוסמים במעמד הביניים.
‫‏או שאתה עשיר ושמענו עליך, ‫‏או שאתה עני עם ארנבת. בסדר?
‫‏על אמת.
‫‏לא נראה לי שאפשר להסתובב בפרברים
‫‏ולראות מישהו מכסח את הדשא עם גלימה.
‫‏לא נראה לי שזה קורה.
‫‏קוסם מזדיין. באמת?
‫‏קוסם.
‫‏אני יודע שאתם תוהים ‫‏למה אני מלכלך על קוסמים.
‫‏בתור בדרן, אני אמור להעריך את זה.
‫‏מה קרה לי עם קוסם?
‫‏אולי אבא שלי היה קוסם, ועזב אותנו? ‫‏אני יודע שזה נראה ככה כרגע.
‫‏כאילו הייתי בן 8, התכוננתי לחוג בייסבול, ‫‏ואבא שלי אמר, "ביי, בן."
‫‏"פאפא?
‫‏פאפא?
‫‏פאפא?"
‫‏אני לא יודע למה אני אומר "פאפא".
‫‏אני מניח שאם אבא שלך קוסם, ‫‏אתה מ"המולדת הישנה",
‫‏איפה שזה לא יהיה.
‫‏באמת, אני פשוט אוהב ‫‏לדמיין את זיכרונות הילדות שלי
‫‏כאילו הייתי ילד באיטליה ‫‏בתחילת המאה ה-20. באמת.
‫‏באמת. זה קשה.
‫‏אני עושה את זה... זאת הייתה ‫‏התקופה הכי טובה להיות ילד.
‫‏הלוואי שהייתי ילד איטלקי קטן ‫‏מתחילת המאה ה-20.
‫‏ראיתם פעם תמונה של ילדים כאלה?
‫‏בגדים גדולים מדי, ‫‏בטח של האח שמת.
‫‏בגדים מאחים גדולים.
‫‏הם תמיד נראים עייפים רצח.
‫‏"פאפא..."
‫‏תמיד צועקים על אמא שלהם. ‫‏"מאמא! פאפא, הוא... פוף!"
‫‏"זין על זה! אני ללכת!"
‫‏"לאן אתה הולך?" ‫‏"לאמריקה, להיות קומיקאי."
‫‏וככה הגעתי הנה.
‫‏זה כל כך מטופש. ‫‏אני כזה אידיוט.
‫‏אתם מתחילים להבין ‫‏למה אני רווק, דרך אגב. זה...
‫‏באמת: אני מחפש תמונה של ילד איטלקי קטן,
‫‏מתחילת המאה ה-20, באמת,
‫‏כדי שאוכל למסגר אותה, ‫‏במסגרת טובה, ממש,
‫‏לא סתם מסגרת זולה,
‫‏במסגרת טובה, ולתלות את זה בבית, ‫‏ליד התמונות של המשפחה שלי,
‫‏כדי שכשיהיו אצלי בחורות, ‫‏וישאלו מי זה,
‫‏אוכל להגיד, "זה אני בילדותי," ‫‏ולעולם לא להזכיר את זה שוב.
‫‏כי אני מקווה שלמחרת, ‫‏הן יאכלו בראנץ',
‫‏והחברות יגידו לה "ספרי עליו," ‫‏והיא תצטרך להגיד,
‫‏"נראה לי שהוא בן מאה."
‫‏זה כל כך מטופש.
‫‏אתם יודעים מה עוד יותר מטופש?
‫‏חלקכם לא מאמינים. ‫‏אני באמת מנסה לעשות את זה.
‫‏אני בנסיעות, ‫‏ואני קולט שהפרויקט שלי...
‫‏כי ככה אני קורא לדברים האלה. ‫‏אין לי עבודה אמיתית. אז אני...
‫‏"יש לי פרויקט שאני צריך לעשות."
‫‏אז חיפשתי ב"גוגל תמונות" ‫‏"ילדים איטלקיים מתחילת המאה ה-20".
‫‏נכון שהבנתם מיד?
‫‏לקח לי יומיים להבין
‫‏שזה לא משהו שמחפשים ב"גוגל תמונות".
‫‏אז נכנסתי לפאניקה, ‫‏ומחקתי את ההיסטוריה.
‫‏אז חבר שלי אמר לי, "שאני אבין:
‫‏חיפשת ב"גוגל תמונות" ‫‏ילדים איטלקיים מתחילת המאה ה-20,
‫‏וכעבור יומיים, מחקת את זה. ‫‏אז למעשה, מה שאתה אומר לי
‫‏זה שהסתכלת עליהם, ‫‏השגת את מה שרצית, ואז השמדת את הראיות."
‫‏כי זה לא שעשיתי חיפוש בגוגל.
‫‏אם עושים חיפוש בגוגל, ‫‏זה יכול להיות פרויקט.
‫‏מי יודע? פרויקט ממש. ‫‏אולי אילן יוחסין.
‫‏"גוגל תמונות" זה... ‫‏"אני רק רוצה להסתכל עליהם."
‫‏אתם יודעים?
‫‏אני לא יודע מי מסמן דברים כאלה, ‫‏אבל אני מסומן על בטוח.
‫‏אין מצב שלא.
‫‏מי שעושה את זה אמר "בוס...
‫‏בוס, יש פה מישהו מוזר. ‫‏אתה חייב לראות.
‫‏לא, יש לו טעם ספציפי."
‫‏אז הקוסם בא.
‫‏בא למסיבה. חתיך.
‫‏כזה חתיך.
‫‏לא נראה לי שהוא פתח את הדלת. ‫‏נראה לי שהיא פשוט נפתחה.
‫‏אתם יודעים?
‫‏והוא פשוט היה שם. ‫‏אתה כזה...
‫‏השמעתי את הקול הזה. ‫‏ראיתי אותו ואמרתי...
‫‏אם הייתי שוכב איתו, ‫‏זה לא היה הומואי.
‫‏אתם מבינים אותי? ‫‏בחור לוהט.
‫‏בטח קוראים לו "שיילו", ‫‏או "סקיילר", או "אשלי"...
‫‏שמות של בנות מהעתיד.
‫‏כי יש הבדל גדול בין בחור נאה לבחור חתיך.
‫‏חתיכים יכולים לעשות ‫‏כל מיני דברים ולא להיענש.
‫‏חתיך יכול ללבוש גופייה עם מחשוף וי עמוק.
‫‏ממש עמוק. ממש.
‫‏איפה מצאת את זה?
‫‏עד החגורה.
‫‏מי מכר לך את זה, פיראט? ‫‏איפה לעזאזל מצאת את זה?
‫‏ללבוש גופייה עם מחשוף וי עמוק, ‫‏עם צעיף צמר, כי הם לא מזיעים,
‫‏וכובע אינדיאנה ג'ונס, ‫‏עם מגפי גומי ודגמ"ח,
‫‏וצלב מעץ שהם יצרו בעצמם, ‫‏בגלל שהם כאלה אמנותיים...
‫‏עוקפים את התור במועדון לילה, ‫‏והסלקטור אומר, "שייכנס".
‫‏זה ערפד! את מי הכנסת, לעזאזל?
‫‏אני עומד פה בבגדים של פרום, ‫‏לבוש כמו קורי מת'יוז,
‫‏ואתה נותן לטיפוס הזה להיכנס.
‫‏אני יודע מי אני.
‫‏זה לוקסוס גדול להיות בחור חתיך.
‫‏אין לי את הלוקסוס הזה. ‫‏אני יודע את זה, טוב?
‫‏למשל בראד פיט. ‫‏ראיתי תמונה של בראד פיט לא מזמן.
‫‏בן 50. 50! ‫‏יש לו שיער בלונדיני עד לכאן. מה?
‫‏מה יש לך, טירה על ענן? ‫‏איך לעזאזל?
‫‏איך מגדלים כזאת משפחה יפה?
‫‏בתור אבא, אתה חייב להיות ‫‏מסוגל להפחיד את הבנים שלך.
‫‏איך אתה עושה את זה כשאתה יפהפה?
‫‏בגינת המשחקים... ‫‏"היי! בוא הנה.
‫‏בוא הנה.
‫‏בוא... היי!
‫‏אל תכריח אותי לבוא לשם!"
‫‏"כן, אני מדבר אליך. ‫‏בוא הנה מיד.
‫‏לא אגיד לך שוב.
‫‏אתה מנסה להשוויץ לחברים? ‫‏זה מה שאתה עושה עכשיו?
‫‏עד כאן. אנג'י, תביאי לי קוקו.
‫‏אני מרביץ לילדים. ‫‏תביאי לי קוקו!
‫‏תשמרי לי על הטבעות. ‫‏עוד לא סיימתי.
‫‏תביאי את זה! ‫‏ותעלי קצת במשקל, טוב?
‫‏את מבהילה אותי במסדרונות. ‫‏זה כמו להזדיין עם 'פריוס'.
‫‏לאן הוא הלך?
‫‏לאן הוא הלך, האסיאתי?
‫‏בן זונה!"
‫‏ככה כל החתיכים נראים כל הזמן.
‫‏השמש מפריעה להם.
‫‏שמתם לב שהם צוחקים כאילו ‫‏הם לא יודעים מה זה צחוק?
‫‏"פשוט מכוער פה מדי."
‫‏נראה לכם שחתיכים מתעצבנים לפעמים,
‫‏ואז נזכרים שהם חתיכים, ‫‏וזה מיד עובר להם?
‫‏"בן זונה!"
‫‏"הכל יהיה בסדר."
‫‏אני כל כך שמח שאבא שלי לא חתיך.
‫‏תקשיבו עד הסוף. ‫‏זה נשמע לא טוב.
‫‏הוא גם כאן, אז זה מוזר, אבל...
‫‏התכוונתי שאבא שלי נראה כמו אבא.
‫‏הוא נראה כמו אב. אתם יודעים?
‫‏זה מה שאני רוצה בחיים. ‫‏אני רוצה להגיע לגיל שכבר לא אכפת לי.
‫‏אכפת לי. ‫‏אכפת לי.
‫‏לבשתי את הבגדים האלה. ‫‏הסתכלתי בראי.
‫‏שנאתי את זה. ‫‏החלפתי בגדים.
‫‏לבשתי בגדים אחרים, הסתכלתי בראי, ‫‏ולבשתי את הבגדים האלה בחזרה.
‫‏אני מגלח את הצוואר, ‫‏כדי שהסנטר שלי ייראה טוב.
‫‏תליתי וילונות כחולים ‫‏כדי להבליט את העיניים שלי.
‫‏הכל מתוכנן.
‫‏אני לא רוצה לעשות את זה יותר.
‫‏אני רוצה להגיע לגיל שאני לא שם זין.
‫‏שיהיה לי גוף של אי-טי.
‫‏לא ברור אם הם רזים או שמנים,
‫‏אבל רואים שנוח להם. ‫‏לזה אני רוצה להגיע.
‫‏אבא שלי היה אתלט ברמה עולמית.
‫‏יום אחד, היציבה שלו נעלמה, ‫‏השרירים שלו התרופפו,
‫‏כרס בולטת, אין תחת, אין סנטר...
‫‏כמו קרמיט. מסתובב לו...
‫‏ההליכה הזאת...
‫‏אני רוצה "שיעול חיים" כזה.
‫‏מכירים את השיעול הזה, ‫‏שמשהו השתבש בעבר...
‫‏לזה אני רוצה להגיע.
‫‏אתם יודעים, ‫‏לפני שמגלים שמשהו הורס את הבריאות.
‫‏"זין. עבדתי במכרה פחם בגיל 8. כן, כן."
‫‏אני רוצה את השיעול הזה.
‫‏אבא שלי לא... ‫‏הוא הגיבור שלי, קודם כל.
‫‏הוא האדם הכי נדיב שפגשתי בחיים. ‫‏אכפת לו רק מאנשים אחרים.
‫‏אם אהיה חצי אבא ממה שהוא היה, ‫‏אהיה האבא הכי טוב בעולם.
‫‏אבל מה שאהבתי לעשות, בתיכון, ‫‏זה לגרום לו לכעוס עליי.
‫‏כי אבא שלי היה מבוגר יחסית,
‫‏וכשהוא היה צועק עליי, ‫‏היה נגמר לו האוויר באמצע הצעקה.
‫‏וברגע שגיליתי את זה, ‫‏זה היה הדבר הכי טוב בחיים שלי.
‫‏בחיים לא אשכח את זה.
‫‏הייתי מבריז הרבה מהלימודים, ‫‏כי הייתי תלמיד ממוצע.
‫‏הלוקסוס הכי גדול של החיים שלי, ‫‏להיות תלמיד ממוצע.
‫‏אז שנאתי את זה. ‫‏שני ההורים שלי הם מורים.
‫‏זה לא מקובל אצלנו בבית.
‫‏אז אבא היה חוזר הביתה וצועק עליי. ‫‏אבל היה נגמר לו האוויר,
‫‏וכשגיליתי את זה, ‫‏זה היה הדבר הכי טוב בעולם.
‫‏אבא שלי נכנס, רותח מזעם. ‫‏"היי! אתה מבריז מהלימודים?
‫‏אולי תישאר בבית כל הקיץ, ‫‏ואפילו לא תשחק בייסבול...
‫‏ואחי הקטן מכיר אותי ממש טוב. ‫‏הוא אומר לי, "אל תעשה את זה."
‫‏אני כזה, "אני חייב להמשיך."
‫‏"אבא, פספסתי חצי ממה שאמרת." ‫‏"אה, אתה מתחכם איתי?
‫‏אולי לא תלך למסיבת הסיום! ‫‏תשב פה, נכריח אותך ללכת ל'בלקמנס',
‫‏תביא סרטים למשפחה, ‫‏תשב ותראה איתנו סרטים..."
‫‏אמא שלי כזה, ‫‏"אתה הורג את אבא שלך!"
‫‏אבא שלי גם מתכווץ.
‫‏זה נורא מצחיק, ‫‏כי אבא שלי טוב בנאומים.
‫‏הוא נותן נאומים מעולים לחיים. ‫‏הוא תמיד היה מעולה בזה.
‫‏אבל הוא הולך ומתכווץ. אתם יודעים? ‫‏הוא הולך ונהיה קטן יותר.
‫‏ומה שיפה אצלו זה שהוא לא קונה בגדים.
‫‏לשלב הזה אני רוצה להגיע. ‫‏אבא שלי פשוט לובש את מה שבסביבה.
‫‏בן 70. הוא לובש מכנסיים קצרים...
‫‏קודם כל, אם אתה אדם מבוגר, ‫‏ואתה לובש מכנסיים קצרים,
‫‏ואתה לא עובד בפארק היורה, ‫‏מה לעזאזל אתה עושה?
‫‏למה אתה צריך את זה?
‫‏אתה הולך לעבודה דרך היער? ‫‏לאן אתה הולך, אבא?
‫‏הוא לובש מכנסיים קצרים, ‫‏גרביים שחורים, כפכפים,
‫‏אימונית של נבחרת הבנות בלקרוס...
‫‏לא יודע מאיפה זה. אין לי אחות, ‫‏ואף אחד לא שיחק לקרוס.
‫‏והוא שם מצחיית גולף על הראש ואומר, ‫‏"טוב, בוא נלך לכנסייה."
‫‏"לא, אף אחד לא הולך לכנסייה.
‫‏אתה נראה כאילו נפלת לתוך חנות יד שנייה."
‫‏אבל הוא מתכווץ. ‫‏הוא מתכווץ.
‫‏וזה הכי מצחיק בעולם, ‫‏כי הוא לובש את אותם הבגדים.
‫‏עכשיו זה נראה כאילו ‫‏הוא לובש את הבגדים של שאק.
‫‏אני פשוט...
‫‏טוב, זה ממש מוזר, ‫‏מה שאני עומד לעשות.
‫‏אני פשוט תוהה, ‫‏כמה נמוך הוא עוד יהיה?
‫‏האם אני אחזור הביתה, ‫‏בעוד עשר שנים, בחג המולד...
‫‏בעוד עשר שנים, בחג המולד, ‫‏ואגיד, "איפה אבא?"
‫‏"פססט. כאן למטה."
‫‏"אבא?
‫‏למה התחפשת לשדון?"
‫‏"יש משהו שמעולם לא גיליתי לך."
‫‏"למה אתה מדבר כמו ריג'יס פילבין?
‫‏איך זה שאף אחד לא רואה אותך?" ‫‏"תעצום עיניים!"
‫‏"אלוהים אדירים, מה זה?"
‫‏"רד הנה, מהר." ‫‏"מה אני עושה פה?"
‫‏"תחזיק לי את היד." ‫‏"אלוהים, היא כל כך קטנה."
‫‏"מהר, מהר!" ‫‏"אבא, אגיד לך בכנות... אתה מהיר,
‫‏אבל אנחנו לא מגיעים לשומקום. זה בגללך.
‫‏לאן אתה לוקח אותי?"
‫‏"אני רוצה להכיר לך ‫‏את המשפחה האמיתית שלך."
‫‏"מה? למה אנחנו הולכים לעץ האשוח?
‫‏אלוהים, אבא... ‫‏מה הדלת הקטנה והיפה הזאת?"
‫‏"בוא אחריי! מהר!"
‫‏"אבא, אני לא אצליח לעבור."
‫‏"תאמין." ‫‏"להאמין?!"
‫‏"וואו!
‫‏איזה יופי פה!
‫‏כל כך הרבה שקופיות!
‫‏מה זה היה?" ‫‏"זה בן דודך, בום-בום."
‫‏"מה?"
‫‏"זה דודך זומבה, ‫‏וגומבלה, ודוקו."
‫‏"רגע, זה יקרה גם לי?"
‫‏"כן. אתה לא חתיך."
‫‏אז בחזרה למסיבה עם הקוסם. אז...
‫‏הוא הביא את הקלפים שלו.
‫‏תפסיק! הבנו. ‫‏אתה מיסטי.
‫‏למה אתה חייב להביא את הקלפים המזורגגים?
‫‏אני לא מביא מיקרופון למסיבה.
‫‏אני לא עומד במטבח ואומר,
‫‏"זה מזכיר לי שפעם..." ‫‏אני לא עושה דברים כאלה.
‫‏אז השתכרתי. ‫‏אני אוהב לשתות, טוב?
‫‏יכול להיות שיש לי בעיה, ‫‏אתם יודעים?
‫‏קלטתי שאם אומרים את זה בצורה חמודה, ‫‏זה עובר.
‫‏זאת התקופה הכי גרועה בהיסטוריה ‫‏להיות שיכור, דרך אגב. ללא ספק.
‫‏אנחנו מחוברים מדי אחד לשני.
‫‏סמארטפונים...
‫‏זה לא בסדר שאני יכול להשתכר, ‫‏לבדי, בחדר שלי,
‫‏בדלת נעולה, ‫‏ולהרוס הכל.
‫‏אתם יכולים להרוס לעצמכם את החיים
‫‏אם יש לכם מספיק אפליקציות. ‫‏חשבתם על זה?
‫‏אתם יכולים.
‫‏אתם נכנסים לאמזון,
‫‏שכבר מחובר לכרטיס האשראי שלכם, ‫‏ומתחילים לקנות דברים.
‫‏מחר יבוא רחפן וישאיר לכם טרמפולינה בחצר.
‫‏אתם עלולים לשלוח מייל לבוס.
‫‏כן. עכשיו אתם חושבים על זה, מה?
‫‏הייתם פעם שיכורים וכעסתם?
‫‏זה הכעס הכי פחות מוצדק בעולם.
‫‏כבר לא צריך לדעת כתובות מייל אפילו. ‫‏מספיקה האות הראשונה.
‫‏ט', טד. שורת הנושא, באותיות גדולות:
‫‏"זין עליך, טד!"
‫‏ואתם פשוט נכנסים בו. אתם שיכורים. ‫‏אתם כותבים, "אתה יודע מה, טד?
‫‏אתה מטומטם,
‫‏התכנית העסקית שלך היא חרא, ‫‏לבת שלך יש ריח של טוסט...
‫‏זין עליך!
‫‏זין על המשרדים."
‫‏עוד שלוש שורות. ‫‏"זדדבדבדזזזבדבב..."
‫‏אלף סימני קריאה, ‫‏כי נרדמתם לרגע.
‫‏עוד שלוש שורות מתחת... "מה?"
‫‏כי שכחתם שזאת הודעת מייל, ‫‏כי זה סתם היה דף ריק.
‫‏ואז אתם כזה, "אה, כן! ‫‏ואישתך די זנותית."
‫‏ובטעות כתבתם "זנונית", ‫‏אבל הוא מבין מה זה.
‫‏"ניפגש בתחילת השבוע! אה..."
‫‏ומיד אחר כך אתם כותבים לו שוב.
‫‏"זין עליך, טד! חלק 2."
‫‏פרצוף שטן. פרצוף שטן. ‫‏פרצוף שטן. פרצוף שטן.
‫‏עוד שלושה רווחים. "בוא הנה", ‫‏כי חשבתם שזה מסרון.
‫‏עוד שני רווחים.
‫‏"אה, כן. מה שהתכוונתי, ‫‏כשכתבתי 'זנותית'..."
‫‏עדיין מאוית "זנונית". ‫‏"זה שאישתך שרמוטה!
‫‏חה חה חה חה, ‫‏חחחחחחחחחח..."
‫‏זה מפחיד. ‫‏צריך לחשוב על הדברים האלה.
‫‏אני עלול להראות את הזין שלי באינסטגרם.
‫‏לא אעשה את זה. ‫‏אני לא מבין את הקטע, טוב?
‫‏אני רק אומר שאי אפשר ‫‏לחשוב לפני שעושים משהו.
‫‏אין שום דבר באינסטגרם שאומר לך ‫‏"רגע אחד, זה זין." אתם יודעים?
‫‏אני עלול לעשות את זה. זה מפחיד.
‫‏זה יכול לקרות.
‫‏ואני לא שולח תמונות של הזין. ‫‏היו בחורות שביקשו.
‫‏שמעתי גברים אומרים שככה ‫‏הם משיגים בחורות. איך?
‫‏זה האיבר הכי גרוע של הגבר.
‫‏זין נראה כמו חייזר לא גמור. ‫‏אין בו שום דבר מושך.
‫‏הם נראים כאילו הם יצאו ‫‏לפני שהיו ידיים ורגליים.
‫‏אם זין היה יכול לדבר, ‫‏עם הפה הקטן שלו, הוא היה כזה...
‫‏סליחה.
‫‏נראה לי שחלקכם חושבים שיש לי זין מוזר.
‫‏כן, עשית "כן" עם הראש.
‫‏לא, הזין שלי בסדר, טוב?
‫‏הוא בחור טוב. הוא בסדר.
‫‏אני יודע מי אני.
‫‏טוב? בחיים לא אגיד, ‫‏"רוצה זין גדול?" בחיים לא.
‫‏בחיים לא אהיה כזה. ‫‏אני יודע מי אני.
‫‏אם הזין שלי היה נער, הייתם סומכים עליו ‫‏שייקח את הבת שלכם למסיבת סיום.
‫‏אתם מבינים מה אני אומר?
‫‏שתוק.
‫‏זה מה שאני אומר: ‫‏כשאני בעירום, בחורה לא תגיד...
‫‏אבל היא גם לא תגיד...
‫‏היא פשוט תגיד... ‫‏אתם יודעים?
‫‏זה לא יוזכר למחרת, ‫‏אתם יודעים?
‫‏אלא אם כן מישהו יזכיר את זה.
‫‏"מה שלום הזין?" ‫‏"כן, לא... הוא בסדר."
‫‏אתם יודעים? ‫‏זה מה שיקרה. תסתמו.
‫‏הפואנטה שלי היא שהייתי רוצה
‫‏לגדול בתקופה שבה טלפוני חוגה ‫‏היו אמצעי התקשורת העיקרי.
‫‏אף אחד לא חייג בשכרות בטלפון חוגה.
‫‏יש לכם מושג כמה זה קשה?
‫‏אני מקנא באנשים מהימים ההם.
‫‏שני שיכורים מדברים. אחד אומר,
‫‏"אני מתקשר אליה." "אל תעשה את זה." ‫‏"אני אעשה את זה, אחי."
‫‏"אני אוהב אותה, טוב? ‫‏שתוק! לא אכפת לי אם היא נשואה.
‫‏היא צריכה לדעת, ברגע זה,
‫‏שאני אוהב אותה, טוב?
‫‏אני אגיד לה! עכשיו!
‫‏לא אכפת לי שהם עשו ילד. ‫‏היא צריכה לדעת.
‫‏טוב? היא צריכה לדעת, ‫‏ברגע זה, ש...
‫‏שתוק! היא צריכה לדעת.
‫‏מה זה שמרימים, ‫‏ואז מסובבים חזרה מהר?
‫‏אני לא רואה כלום, ‫‏כי שמת על זה פלסטיק.
‫‏אני לא רואה כלום.
‫‏בגלל שאתה עני, ג'בדיה.
‫‏בוא הנה ותעזור לי.
‫‏למה קוראים לך ג'בדיה?
‫‏אנחנו ב-1968. המשפחה שלך מוזרה.
‫‏אבא שלך בטח קוסם."
‫‏קסם מזדיין.
‫‏אז בחזרה למסיבה.
‫‏שיכור. מנסים לעצבן אותי. ‫‏חברים שלי מנסים לעצבן אותי.
‫‏זה העניין: ככל שמתבגרים, ‫‏נבוכים פחות ופחות. שמתם לב?
‫‏זה נחמד. מרגישים פחות מבוכה.
‫‏הבועה מתרחבת. מרגישים פחות מבוכה. ‫‏זה לא כמו בתיכון.
‫‏נכון שזה מעניין שהתיכון ‫‏זאת התקופה הכי מביכה בחיים,
‫‏אבל בעצם גם התקופה הכי קלה בחיים?
‫‏באמת. אתם יודעים?
‫‏כל דבר היה סוף העולם בתיכון.
‫‏זוכרים שהקראתם בקול רם?
‫‏למה היינו צריכים לעשות את זה?
‫‏מישהו פה באמת למד לקרוא
‫‏מהחוויה ההרסנית הזאת שאני עברתי?
‫‏מישהו אחר היה צריך לעמוד... ‫‏היית צריך לעמוד?
‫‏כן. למה? ‫‏מה זה, הצגה?
‫‏למה אני עומד?
‫‏המורה שלי הייתה מדלגת על תורות. ‫‏קרה שחשבתם שאתם במקום הרביעי,
‫‏אז זכרתם בעל פה ארבעה קדימה? ‫‏אני כבר לא מקשיב להקראה,
‫‏כי אני מנסה ללמוד פרק בעל פה.
‫‏כי אצלי בראש, ‫‏אני חושב שאם אקריא יפה,
‫‏לורי תעשה לי ביד.
‫‏זה מה שעובר לי בראש.
‫‏ואף אחד, בתולדות בתי הספר, ‫‏לא עשתה למישהו ביד
‫‏בגלל שהוא הקריא יפה. מעולם.
‫‏אף בחורה מנבחרת המעודדות לא אמרה, ‫‏"למה הזדיינת איתו?"
‫‏"הוא הקריא ממש יפה." ‫‏זה לא קרה אף פעם.
‫‏המורה שלי הייתה פשוט מדלגת. ‫‏"אתם יודעים מה? בואו נשתגע קצת.
‫‏בסדר... ברנט, ‫‏קום בבקשה, ותפסיק לשקשק,
‫‏ותקריא מהספר המסובך, ‫‏שבחיים לא קראת,
‫‏בזמן שאתה עובר את גיל ההתבגרות, ‫‏ומקבל זקפה בלי סיבה?"
‫‏זוכרים את זה? ‫‏שקיבלתם זקפה בתיכון?
‫‏הלוואי שהיה לי זין כזה.
‫‏אני יודע שדיברתי על הזין שלי לפני רגע, ‫‏אבל זה הזין שלי כמבוגר.
‫‏הזין שלי בתיכון ידע מה הוא עשה. ‫‏הוא היה פעלתן.
‫‏הלוואי שידעתי מה לעשות איתו בתיכון. ‫‏הוא היה כמו רודי.
‫‏אתם יודעים? ‫‏היה לו...
‫‏לא, הוא היה נהדר. ‫‏התאמנו לקראת מסיבת הסיום.
‫‏אתם יודעים? ‫‏הוא היה נהדר.
‫‏לא יודע אם אתן יודעות. ‫‏היינו פשוט מקבלים זקפות.
‫‏הייתי מפהק בשמונה בבוקר ‫‏ועומד דום בשיעור מתמטיקה.
‫‏ניסיתם פעם לעשות מבחן במתמטיקה עם זקפה,
‫‏ולא להיראות כמו רוצח סדרתי, ‫‏בחיים שלכם?
‫‏נכשלתי במבחן במתמטיקה. 51. ‫‏הוצאתי 51 במבחן.
‫‏הייתה לי זקפה כל המבחן.
‫‏שלושת רבעי שעה. זקפה כואבת.
‫‏חשבתי שהוא ייצא ויגיד...
‫‏זה מה שחשבתי שיקרה.
‫‏מתחכך בג'ינס "ג'נקו" שלי, ‫‏שחשבתי שהוא אופנתי.
‫‏בחיים לא אשכח את המבחן הזה.
‫‏זה המבחן היחיד שאני זוכר. ‫‏הייתה לי כזאת זקפה...
‫‏אף פעם לא למדתי למבחנים. ‫‏הייתי תלמיד ממוצע, אמרתי לכם.
‫‏אז אני יושב שם וחושב, ‫‏"טוב, מתחילים.
‫‏טוב, עומד לי בטירוף. ‫‏טוב, מתחילים.
‫‏מתחילים, טוב. ‫‏כן, אחלה מבחן. מתרגש.
‫‏נורא מתרגש. ‫‏אין לי סבלנות.
‫‏למה היא תמיד מסתכלת עליי? ‫‏טוב, מתחילים.
‫‏טוב, מתחילים. עדיין עומד. ‫‏עדיין עומד זקוף. בסדר.
‫‏אתה בסדר. אתה בסדר. ‫‏אתה לא צריך ללמוד למבחן.
‫‏אתה בחור חכם. ‫‏תיכנס לזה. תיהנה.
‫‏זאת מתמטיקה. ‫‏מתמטיקה... בסדר.
‫‏היגיון פשוט. ‫‏מתחילים. שאלה ראשונה.
‫‏טוב, 'משפט פיתגורס הוא...' ‫‏טוב, שאלה שנייה. שאלה שנייה.
‫‏'רשום את הצעדים.' זין עליכם. ‫‏אני לא צריך לרשום את הצעדים.
‫‏נרגש, כן. יופי.
‫‏למה היא עדיין מסתכלת עליי? ‫‏טוב, קדימה.
‫‏אתה יודע מה? תעבור לעמוד 2. ‫‏לא חייבים להתחיל בעמוד 1.
‫‏למה להתחיל ב-1? ‫‏מה, נהיית לי קונפורמיסט?
‫‏לא, מתחילים. ‫‏עמוד שני, מתחילים.
‫‏עמוד שני. ‫‏אני לא מכיר אף אחת מהצורות האלה.
‫‏עמוד שלישי.
‫‏אנחנו לא בנאס"א. עמוד רביעי.
‫‏זה סתם עמוד ריק. ‫‏'רשום את הצעדים כאן'.
‫‏אתם רוצים שאני ‫‏אצייר לכם מתמטיקה, לעזאזל?
‫‏נרגש. כן, פשוט יש לי...
‫‏לעזאזל, היא עדיין מסתכלת עליי. ‫‏יא כלבה.
‫‏מתחילים. אתה יודע מה? ‫‏בוא נחזור לעמוד הראשון. בוא נרמה.
‫‏כדי להתקבל לאוניברסיטה צריך לרמות.
‫‏לפעמים צריך לרמות כדי להתקבל לאוניברסיטה. ‫‏זה בסדר. עדיין עומד לי. עדיין עומד לי.
‫‏כמו סלע. וכואב לי עוד יותר. קדימה.
‫‏עכשיו היא לא מסתכלת. ‫‏אסתכל לצד הזה.
‫‏מתחילים. זה מחשבון?
‫‏צריך מחשבון בשביל המבחן הזה?
‫‏שיט. "מיס פילדס?" ‫‏"כן, ברנט?"
‫‏"אין לי מחשבון."
‫‏"בוא לראש הכיתה וקח לך אחד."
‫‏"תשמעי, אני מרוכז במבחן...
‫‏יש מצב שתביאי לי אותו?"
‫‏"שאביא לך אותו?
‫‏אתה חושב שככה זה בחיים, ברנט? ‫‏שאנשים מביאים לך דברים?
‫‏מה יקרה אם אתקשר להוריך, ‫‏שהם מורים, כמוני,
‫‏ואגיד להם, "הבן שלכם ‫‏רוצה שאביא לו דברים"?
‫‏לכן אתה נכשל במקצוע. ‫‏לכן אתה עלול לא לסיים תיכון.
‫‏לכן יש נתק בינינו, ‫‏ואנחנו צריכים לדבר על זה."
‫‏"תסתמי, מיס פילדס. ‫‏אנחנו יודעים שהתגרשת."
‫‏"טוב, אני יודע בוודאות שהיא מסתכלת עליי, ‫‏ועדיין עומד לי בטירוף."
‫‏אתם יודעים על מה אני חושב עד היום?
‫‏אולי היה מישהו אחר בכיתה ‫‏שראה אותי ניגש למבחן?
‫‏כי מילא, אני ידעתי מה קורה,
‫‏אבל למי שלא ידע, זאת בטח הייתה ‫‏החוויה הכי מוזרה בחיים.
‫‏מישהו שישב בצד השני. ‫‏"טוב, מתחילים.
‫‏לזכור 2, וצריך..."
‫‏יו.
‫‏יו, תסתכל על ברנט עכשיו.
‫‏אני לא הומו. תסתכל למטה.
‫‏אתה מסתכל למטה?
‫‏עומד לו עכשיו?
‫‏אחי, עומד לו עכשיו.
‫‏הוא בטח ממש אוהב מתמטיקה."
‫‏"אחי, אין לו אפילו מחשבון. תראה אותו."
‫‏הנה הסיבה ששנאתי להקריא בקול רם.
‫‏חשבתם ששכחתי, אבל לא. ‫‏אני חוזר לזה.
‫‏כי התחלף לי הקול.
‫‏וזה גרוע. גם אם הכיתה לא שמה לב,
‫‏אם החבר שלי אליוט היה בכיתה, ‫‏הוא היה מביך אותי מול כולם.
‫‏היה לכם חבר כזה? החבר הכי טוב, ‫‏אבל החבר הכי גרוע?
‫‏אף פעם לא מדבר, ‫‏אבל מספיק שאני אגיד "ב-1944..."
‫‏"ברנט בתול!
‫‏כן, הוא סיפר לי. הוא בכה. ‫‏הוא בכה, אצלי בבית, וסיפר לי.
‫‏זוכר? תראו איך הוא מסמיק. ‫‏תראו איך הוא מסמיק. תראו.
‫‏מיס וגנר, שבי. ‫‏הוא החבר הכי טוב שלי.
‫‏מותר לי לעשות לו את זה. ‫‏בבקשה, שבי.
‫‏שבי כבר. לשתי דקות. בבקשה.
‫‏תראה אותך! ‫‏אני אגלה לה. לא אכפת לי.
‫‏לורי, נחשי מה? ‫‏הוא מאוהב בך.
‫‏תפסתי אותו מאונן עם התמונה שלך ‫‏מספר המחזור, אצלי בבית.
‫‏הוא ישן אצלי כל הזמן, ‫‏כי ההורים שלו עניים,
‫‏והם הולכים להתגרש.
‫‏זין עליך, ברנט! ‫‏אתה בא לישון אצלי בסופ"ש?
‫‏טוב, אני הולך. ‫‏אני בעונש.
‫‏אני הולך. לא אכפת לי. ‫‏היה שווה. זין על זה."
‫‏תמיד היה שווה לו לחטוף עונש ‫‏בשביל להרוס לי את החיים.
‫‏אף פעם לא הבנתי את זה.
‫‏הכי קשה היה להזמין מישהי לצאת.
‫‏זה היה הדבר הכי קשה בתיכון. ‫‏הכי גרוע.
‫‏היום לא אכפת לי. ‫‏כל יום בחורות אומרות לי "לא". כל יום.
‫‏"היי. לא. בסדר.
‫‏דרינק. בחזרה אליי."
‫‏חבל שלא היה לנו בר בתיכון. ‫‏זה היה יכול להיות אדיר.
‫‏ללכת לקפטריה,
‫‏יש שם מבוגר מוזר. "מה קרה?" ‫‏"מישהי לא רצתה לבוא איתי למסיבת סיום."
‫‏"אני אעזור לך להשתכר, ‫‏שתשרוד עד שיעור ספרדית." אתם יודעים?
‫‏זאת הסיבה שזה היה גרוע:
‫‏אם אמרו לי "לא", כמו שאמרתי, ‫‏החברים לא עזרו לי,
‫‏אבל הבנות ישר סיפרו לכולם.
‫‏כי הייתן חייבות. ‫‏זאת לא אשמתכן. הייתן חייבות.
‫‏הייתה לכן אמפתיה, ‫‏אבל הייתן חייבות לספר לכולם.
‫‏והייתן מוצאות כל אחד.
‫‏לאו דווקא חבר טוב. ‫‏הבנאדם הראשון שפגשתן.
‫‏"אלוהים... בואי הנה...
‫‏למה דווקא את? ‫‏שרי. בואי.
‫‏את נוראית. תקשיבי.
‫‏את כזאת דוחה. תקשיבי.
‫‏את איומה. תראי אותך. ‫‏תתרכזי. תתרכזי. כלבה. כלבה.
‫‏טוב, את מסתכלת? את פה?
‫‏תודה. אידיוטית. בסדר.
‫‏לא תאמיני מי הזמין אותי לצאת.
‫‏את יודעת מי זה ברנט מורין, ‫‏ילד עם ראש גדול וגוף לא משהו?
‫‏בכל אופן.
‫‏הוא בא אליי, כולו מיוזע. ‫‏הוא היה מכוסה בזיעה,
‫‏והחזיק את הספרים שלו חזק, ככה.
‫‏אני כזה, 'ראית מפלצת? מה קרה לך?'
‫‏בכל אופן, תתרכזי.
‫‏אז הוא מתחיל לספר בדיחות, ‫‏ולדבר על יום ליצנים,
‫‏ואז הוא עשה גלגלון ונחת על הגב,
‫‏ונשאר בלי אוויר.
‫‏איחרתי לשיעור ברבע שעה.
‫‏ואז פתאום הוא קם, מסמיק כולו,
‫‏לא מסוגל אפילו ליצור קשר עין...
‫‏'רק רציתי לשאול אם בא לך ‫‏לבוא איתי לסרט בשבת.'
‫‏ואני כזה, 'לא, יש לי חבר.' ‫‏והוא כזה, 'גם אני'.
‫‏ופשוט הלך.
‫‏ידעת שהוא הומו?
‫‏ושמעתי שהוא לא יודע לקרוא."
‫‏אני מלכלך על התיכון, ‫‏אבל אהבתי את התיכון.
‫‏כמו שאמרתי, הלוקסוס הכי גדול שלי ‫‏בחיים היה להיות תלמיד ממוצע.
‫‏אהבתי את זה.
‫‏הייתי ילד מקובל. היו לי המון חברים. ‫‏החיים היו טובים.
‫‏הייתי נכנס למצבים במזל.
‫‏למשל, כשהייתי בן 17, ‫‏יצאתי עם רקדנית בת 22.
‫‏לא חשפנית, אבל אולי.
‫‏לא שואלים הרבה שאלות בגיל 17.
‫‏אבל בחיים לא אשכח את זה.
‫‏כי הייתי מגיע למצבים במזל,
‫‏אבל יכולתי גם להרוס מצבים. ‫‏זה היה מוזר.
‫‏היא אמרה לי ככה:
‫‏"שמע, אני רוצה שתבוא אליי.
‫‏אני רוצה להכין לך ארוחת ערב, ‫‏ואולי נעשה גם עוד דברים."
‫‏אז היו לי דפיקות לב. ‫‏היו לי עקצוצים בזין. הייתי בתול אז.
‫‏חשבתי, "אאבד את הבתולים שלי
‫‏עם אישה, אצלה בבית. ‫‏כי גרתי אצל ההורים.
‫‏אז חזרתי הביתה והתלבשתי יפה.
‫‏התלבשתי יפה, כמו לטקס בכנסייה. ‫‏אין לי מושג מה עשיתי.
‫‏התלבשתי יפה.
‫‏אבא שלי כזה, "לאן אתה הולך?" ‫‏"לסרט."
‫‏"מה, להקרנת בכורה? ‫‏לאן אתה הולך?"
‫‏אז הלכתי אליה הביתה. ‫‏עכשיו, זאת הבעיה: בגיל 17
‫‏לא ידעתי איך להתחיל שיחה על סקס.
‫‏לא ידעתי אם לבוא אליה, ‫‏בלי בגדים מתחת למעיל גדול?
‫‏היא פותחת את הדלת, ואני כזה... ‫‏"היי, הקינוח." אתם יודעים?
‫‏לא ידעתי. לא ידעתי איך להתחיל שיחה על סקס.
‫‏אז אנחנו יושבים שם, ‫‏אוכלים ארוחת ערב, הכל בסדר,
‫‏עומד לי בטירוף מתחת לשולחן... ‫‏רודי אומר, "אני רוצה לשחק!"
‫‏אתם יודעים? ‫‏זה קורה.
‫‏אבל אני לא יודע איך לעשות את זה. ‫‏אז עכשיו היא במטבח,
‫‏רוחצת כלים. ‫‏עברו בערך שעתיים וחצי.
‫‏אני נכנס לפאניקה. אני קולט ‫‏שאני חייב לעשות מהלך. להיות גבר.
‫‏אני צריך להיות גבר ולהראות לה שבאתי
‫‏בשביל סקס. אני רוצה להפוך לגבר הערב. ‫‏זה קורה הערב!
‫‏חוץ מזה, נשארה לי חצי שעה עד העוצר, ‫‏אז הייתי צריך להזיז עניינים.
‫‏אז אני נכנס למטבח. ‫‏אני מחליט לא לחשוב לפני שאני מדבר.
‫‏זה מה שמסבך אותי בצרות. ‫‏אני מחליט פשוט להיכנס לשם
‫‏ולהגיד משהו אינסטינקטיבית. ‫‏זה היה רעיון איום ונורא.
‫‏אז אני נכנס, סוגר את הברז, ‫‏מפנה אותה אליי, היא כזה "מה?"
‫‏ואמרתי משהו שעד היום, ‫‏אין לי שום מושג מה הוא אומר.
‫‏הסתכלתי עליה ואמרתי, ‫‏"היי, את יודעת מה חשבתי?
‫‏את ואני... בואי נשחק באמא ואבא."
‫‏כן, אין לי שום מושג למה התכוונתי.
‫‏אז היא הסתכלה עליי, ‫‏וזה מה שהיא אמרה:
‫‏"מותק,
‫‏בכלל לא היית יודע מה לעשות איתי."
‫‏כן, ואני הייתי כזה...
‫‏לא יכולתי לחשוב מה להגיד. ‫‏חטפתי פאניקה.
‫‏הרגשתי כאילו יש לי אתר בנייה בראש,
‫‏עם מנהל עבודה עצבני. ‫‏"אנחנו צריכים מילים!
‫‏הוא נראה כמו אידיוט שם!
‫‏שמישהו ייתן לו מילים, בבקשה!
‫‏מהר, אנחנו נפשל פה!"
‫‏מישהו בא... ‫‏"היי, דוני, יש לנו פה
‫‏רק תמונות של פנדות. פנדות...
‫‏מה? יש לנו ראש מוזר.
‫‏אל תסתכל עליי, זה לא באשמתי. ‫‏הוא ילד משונה."
‫‏אני לא יודע למה עשיתי את מה שעשיתי אז, ‫‏אבל לא הצלחתי להגיד כלום,
‫‏אז פשוט הרמתי אותה ‫‏והשלכתי אותה על השיש במטבח.
‫‏והיא אהבה את זה. ‫‏לא ידעתי שהיא תאהב את זה.
‫‏למעשה, היא אהבה את זה יותר מדי.
‫‏היא עברה מ"סקסית" ‫‏ל"מפחידה לי את הצורה", מהר מאוד.
‫‏היא עברה מ"כן..." ‫‏ל"אתה רוצה את זה?"
‫‏ואני כזה... "אני לא מוכן!"
‫‏אתם יודעים? ‫‏אני מיד.
‫‏רודי זרק את החולצה ואמר,
‫‏"אני לא רוצה לשחק," ‫‏ופשוט הלך, אתם יודעים?
‫‏זה משהו שמיליארדרים משלמים עליו,
‫‏כשהם בגיל 50 פלוס. זה הגיל היחיד ‫‏שאפשר להשיג בו בחורות כאלה.
‫‏היא מתחילה להסתכל עליי... ‫‏"נו, יא נקניק. אתה רוצה אותי?"
‫‏אני כזה...
‫‏עברתי את גיל ההתבגרות ברוורס.
‫‏"אה... אני בן שש!" ‫‏אתם יודעים?
‫‏לא הייתי מוכן לזה.
‫‏אז היא משכה אותי אליה,
‫‏ועם הצבת שלה... ואני אומר "צבת" ‫‏כי זאת הייתה חייבת להיות צבת.
‫‏היא תקעה לי אותה בגב, ‫‏ופשוט ראיתי את העבר.
‫‏ראיתי את עצמי כילד איטלקי קטן, "פאפא"...
‫‏פשוט אבוד.
‫‏הייתי פשוט אבוד. ‫‏ואז היא תלשה לי את העניבה.
‫‏כן, הייתי עם עניבה. ‫‏היא תלשה לי אותה.
‫‏ואז היא בעטה בי והצמידה אותי לשולחן שלה.
‫‏אז הייתי צמוד לשולחן, ‫‏והיא קפצה עליי ו...
‫‏פתחה לי את החולצה.
‫‏שזה סקסי, נכון?
‫‏כנראה לא חשבתי ככה,
‫‏כי המילים היחידות שיצאו לי מהפה היו, ‫‏"הכפתורים שלי!"
‫‏הלב שלי הזיע. ‫‏זאת הייתה פרשת "אמא" מחדש.
‫‏אי אפשר פשוט להגיד... ‫‏אני לא יודע מאיפה זה בא.
‫‏הרגשתי כאילו... ‫‏אותו הקול, אותה היד, דרך אגב,
‫‏אבל "הכפתורים שלי!"
‫‏כאילו אני בהצגה בברודוויי, ‫‏וזאת השורה היחידה שלי:
‫‏"הכפתורים שלי!"
‫‏באמת, יכולתי לדמיין את אתר הבנייה.
‫‏מנהל העבודה אומר, ‫‏"מי שם את זה שם?
‫‏טומי, זה היית אתה?"
‫‏"כן, אתה מכיר אותי. אני אוהב צרות. ‫‏בוא נלך מפה. הוא לא יזיין.
‫‏הוא יהיה קומיקאי."
‫‏וזאת הסיבה שאני מספר לכם את זה:
‫‏זה למה: כי אני חושב שזה טוב ‫‏שיש רגעים מביכים בחיים.
‫‏אני חושב שרגעים מביכים בגיל צעיר ‫‏עוזרים לבנות את האופי.
‫‏זה עוזר לבנות אותך כאדם.
‫‏הילדים של היום גדלים כל כך מהר, ‫‏שהם מדלגים על החרא הזה.
‫‏באמת. כל מה שאני קורא עליהם... ‫‏אין יותר תמימות.
‫‏ילדים מקבלים מציצות באוטובוס היום.
‫‏מה?
‫‏איזה מין אוטובוס קסמים זה...
‫‏ברצינות, איזו נסיעה מופלאה ‫‏לבית הספר פספסתי?
‫‏איזה ילד יאחר לאוטובוס?
‫‏גם אם אתה לא הילד שמקבל מציצה בבוקר,
‫‏אתה עדיין מתעורר וחושב, ‫‏"אולי היום." אתה חייב!
‫‏אבל אתם יודעים על מי חבל לי? ‫‏חבל לי על האמא,
‫‏האמא, עקרת הבית, שצריכה להתמודד ‫‏עם הילד שמקבל מציצה בבוקר,
‫‏כשהילד הזה מפספס את האוטובוס,
‫‏כי זה בטח התקף העצבים הכי גדול בכל הזמנים.
‫‏אין מצב...
‫‏היא אומרת, ‫‏"חמודי, אתה תאחר..."
‫‏"לבית הספר! אני יודע! ‫‏לא הערת אותי! שיט!"
‫‏"קייל, תעכב את האוטובוס! ‫‏אל תהיה מניאק!"
‫‏"אמא, מקלות הפרנץ' טוסט... ‫‏קדימה! אני מאחר!"
‫‏"זה עוד לא מוכן." ‫‏"מה הבעיה שלך, מרגו?
‫‏תכיני את זה כבר!
‫‏לעזאזל, קייל! זין! האוטובוס נסע. ‫‏אתה שמח עכשיו? שיט!"
‫‏"יש לנו תשעה אייפדים בבית! ‫‏את לא יכולה לשים שעון מעורר אחד?
‫‏יש לי ציונים מעולים, אמא. יש לי מבחן. ‫‏אני צריך ראש שקט!
‫‏את כזאת כלבה.
‫‏את פשוט כלבה. אבא צודק."
‫‏"למה אתה כועס?" ‫‏"את רוצה לדעת למה אני כועס?
‫‏את באמת רוצה לדעת?
‫‏טוב, יצא המרצע מן השק. תקשיבי,
‫‏יש לך משימה אחת, טוב? ‫‏להעיר אותי,
‫‏להכין מקלות פרנץ' טוסט, ‫‏שימצצו לי, ושאגיע לשיעור!
‫‏עכשיו את צריכה להסיע אותי לבית הספר.
‫‏אני אעשה ביד באוטו." ‫‏"אתה לא!" "אני כן!"
‫‏"זה משעמם. החברים שלי לא פה."
‫‏מקלות הפרנץ' טוסט, אמא." ‫‏"אני לא נכנסת לשם."
‫‏"אז חכי בבית ואל תכבי את החימום. ‫‏קור כלבים."
‫‏אתם יודעים מה אני אוהב לדמיין? ‫‏אני אוהב לדמיין
‫‏שכן ממש מאושר בבית ליד,
‫‏שאוהב את חייו ונשוי כבר 40 שנה,
‫‏שיוצא החוצה בחלוק...
‫‏"איזה בוקר יפה, מה?
‫‏איזה יופי. ‫‏היי, דבי. רדי הנה.
‫‏בואי תראי איזה יום יפה.
‫‏"אני מתכוננת." ‫‏"טוב...
‫‏אוהב את החיים.
‫‏כן.
‫‏מה קורה שם?
‫‏זה הבן של האנדרסונים?
‫‏מה הוא עושה באוטו?
‫‏החלונות מתכסים אדים.
‫‏והוא נראה כועס.
‫‏מה, הוא עושה ביד?
‫‏אסור לעשות ביד כשכועסים. ‫‏הוא יתלוש לעצמו את הזין. היי!
‫‏היי!
‫‏היי, דבי! רדי הנה! הבן של האנדרסונים ‫‏הולך לתלוש לעצמו את הזין! היי!
‫‏היי, אתה תתלוש לעצמך את הזין. כן!
‫‏כן, אתה תתלוש לעצמך את הזין!
‫‏אל תכעס! ‫‏הוא עשה לי אצבע משולשת. דבי!"
‫‏זה הכי מגוחך בעולם.
‫‏אתם יודעים מה עוד יותר לא מוסבר?
‫‏שילדים שוכבים עם המורות שלהם.
‫‏יכולנו לעשות את זה?
‫‏מי גילה את זה?
‫‏איזה מין כריסטופר קולומבוס, ‫‏איזה ילד חלוצי...
‫‏ברצינות, בייחוד בגיל 13.
‫‏גיל 13, אצל בנים,
‫‏זה הגיל עם הכי פחות ביטחון עצמי. ‫‏איזה ילד חצוף ושחצן, בן 13,
‫‏ישב בשיעור ספרדית עם החברים שלו,
‫‏הסתכל על המורה ואמר, "היא שלי"?
‫‏אפילו אתה חושק בה, ‫‏ואתה חושב שהיא תרצה אותך,
‫‏איך מתחילים לפלרטט? באמת.
‫‏מספיק קשה להתחיל עם מישהי בסופר.
‫‏איך, בגיל 13, אתה חושב שהיא מעוניינת? ‫‏לפי מה?
‫‏מה, היא כתבה לך "בוא לדבר איתי" על המבחן,
‫‏ופירשת את זה אחרת?
‫‏היא כזה, "טוב, בילי, ‫‏אני צריכה לדבר איתך על המבחן שלך."
‫‏"בואי נשים את זה בצד. ‫‏זה מה שיקרה פה.
‫‏את משחקת איתי משחקים, מיס הגדורן?"
‫‏"בילי, מה אתה עושה?"
‫‏סתמי, כלבה.
‫‏תקשיבי, יש לך פרצוף מוזר,
‫‏את לא מושכת,
‫‏את מזדקנת, את בוכה,
‫‏יש לך שקיות מתחת לעיניים,
‫‏כולך בבלגן,
‫‏אבל אני זקוק לך."
‫‏"בילי, הזין שלך בחוץ."
‫‏"אני אוהב את האוויר. עכשיו...
‫‏זה מה שעומד לקרות:
‫‏נצא לארוחת ערב. ‫‏'מקרוני גריל'.
‫‏על חשבונך.
‫‏תזמיני מה שאת רוצה.
‫‏אני אצבע.
‫‏יש שם צבעי פנדה טובים, ‫‏את יודעת?
‫‏יש להם מגנטה. ‫‏אני מת על מגנטה!"
‫‏"דבר בשקט." ‫‏"זדייני.
‫‏אני אמן. את לא יודעת את זה עליי.
‫‏יש הרבה דברים שאת לא יודעת עליי.
‫‏אני משחק בייסבול, בליגת הילדים, ‫‏בנבחרת. גם ימני וגם שמאלי.
‫‏אבא שלי הוא המאמן. הוא...
‫‏הוא אדם רגזן. העסקים לא... ‫‏עסקי השרברבות לא משהו.
‫‏בכל אופן, הוא צפה במשחק אתמול.
‫‏אמרתי לו, 'אבא, אני צריך לדבר איתך.'
‫‏הוא אמר 'לא עכשיו'. ‫‏אמרתי לו, 'אבא, אני צריך לדבר איתך.'
‫‏הוא אמר, 'מה אתה צריך?'
‫‏אמרתי לו, 'נראה לי שאני רוצה ‫‏לזיין את מיס הגדורן.'
‫‏הוא אמר, 'למה? היא מוזרה.'
‫‏אמרתי, 'אני יודע, אבל אני זקוק לה.'
‫‏בכל אופן, הוא רשם לי ‫‏אישור לזיין אותך, אז...
‫‏הנה מה שחשבתי:
‫‏אחרי ארוחת הערב, נחזור אלייך. ‫‏אבנה מבצר בבית שלך.
‫‏יהיו לו עשרה חדרים, שתי קומות...
‫‏לא יהיה לך מושג איך עשיתי את זה.
‫‏ואז אני אתפשט, ‫‏אתרוצץ בבית ואתחבא,
‫‏ואת תנסי למצוא אותי.
‫‏את לא תמצאי אותי.
‫‏ואז, כשאחליט שאני מוכן,
‫‏אני אזחל לתוך שמלת הברווזה ‫‏שאת לובשת כל יום,
‫‏ואת תעשי ממני גבר.
‫‏זה לא יהיה טוב,
‫‏אבל אחרי זה, אני אצטרך ללכת.
‫‏יש לי שיעורי בית. ‫‏זה באשמתך.
‫‏אז מה את אומרת, מיס הגדורן?
‫‏רוצה לעשות ממני גבר?"
‫‏"בילי...
‫‏כל הכיתה עדיין כאן."
‫‏אלוהים.
‫‏אז בחזרה למסיבה עם הקוסם.
‫‏אז עכשיו אני שיכור. ‫‏הוא עושה קסמים. הוא נראה נהדר.
‫‏אני עצוב. אני מחליט ללכת.
‫‏אני כבר לא אומר "ביי".
‫‏נמאס לי מ"ביי". ‫‏אני עושה "עזיבה אירית".
‫‏למי שלא יודע מה זה...
‫‏כן, כולם יודעים מה זה, ‫‏אז אני לא צריך להסביר.
‫‏לך מפה. למי אכפת?
‫‏אבל הוספתי לזה משהו ‫‏שאתם יכולים להשתמש בו.
‫‏זה מה שעושים: אומרים משהו ‫‏שאתם ממש רוצים לעשות, ואז הולכים.
‫‏אתה אומר, "איך בא לי אמבטיה."
‫‏ואז אתה הולך, ‫‏והחברים שואלים, "איפה אתה?"
‫‏"אני באמבטיה."
‫‏"אמרת ברצינות? ‫‏כן, אמרתי שאני רוצה אמבטיה."
‫‏ואז אתה מסודר.
‫‏אני הולך הביתה. ‫‏אני מדוכא עכשיו. אני עצוב.
‫‏אני הולך לחדר שלי.
‫‏אני שיכור. ‫‏אני מחליט לראות דברים עצובים ביוטיוב.
‫‏לא כמו "היי, אני אתאבד."
‫‏רק "תן לבכות קצת לפני השינה."
‫‏אף פעם לא עשיתם את זה? ‫‏אף פעם לא עשיתם את זה ביוטיוב?
‫‏אז התחלתי לחפש,
‫‏ונתקלתי ב"אקס פקטור" הבריטי. ‫‏ראיתם את זה פעם?
‫‏לא האמריקני.
‫‏יש להם חיים טובים מדי. ‫‏צריך לראות את הגרסה הבריטית,
‫‏עם היתומים הקטנים, ‫‏כי זה מכה ישר בלב.
‫‏זה תופס אותך מיד.
‫‏כהמנחה אומר, "מה שמך?"
‫‏הילד אומר, "אין לי שם."
‫‏ואני שיכור, בלי בגדים, בחדר שלי,
‫‏ואני חייב לעצור את זה. ‫‏"תנו לי רגע.
‫‏למה אין לו שם? ‫‏יכול להיות לו שם! תן לעצמך שם!
‫‏אתה יכול לקרוא לעצמך 'פלדה'. ‫‏תיהנה קצת."
‫‏אני מפעיל שוב. זה מחמיר. המנחה אומר,
‫‏"איפה הנעליים שלך?" ‫‏הילד אומר,
‫‏"מעולם לא היו לי נעליים." ‫‏אני שוב עוצר.
‫‏"תנו לו נעליים! ‫‏התכנית יכולה לתת לו נעליים!
‫‏אתם נותנים לו להסתובב ‫‏באנגליה בלי נעליים?"
‫‏כל הכבישים שם מרוצפים באבנים, נראה לי.
‫‏אני מפעיל שוב. זה מחמיר. המנחה אומר,
‫‏"שרת פעם?" ‫‏הילד אומר,
‫‏"מעולם לא שרתי, אבל...
‫‏חשבתי שאולי, אם אשיר עם כל הלב,
‫‏אולי ההורים שלי ישמעו אותי, ‫‏ותהיה לי שוב משפחה."
‫‏"זהו. עצרתי. אני לא צריך ‫‏לשמוע אותך שר. אתה תהיה בני.
‫‏אני אמצא אותך.
‫‏אני יודע שאני שיכור ובלי בגדים,
‫‏ושאני מדבר למחשב כרגע,
‫‏אבל אני אמצא אותך. ‫‏אני לא יודע איך, כי אין לך שם.
‫‏אבל אני אמצא אותך, ‫‏ואקנה לך איזה נעליים שתרצה.
‫‏טוב? ואתן לך שם. ‫‏אתה יכול להיות ברנט. שנינו נהיה ברנט.
‫‏זה שם טוב.
‫‏ואקנה לך חליפות קטנות.
‫‏אקנה לך חליפות קטנות.
‫‏וכשנלך למסעדה, ‫‏אחזיק לך את היד,
‫‏ואשלח אותך להגיד למארח, ‫‏'שולחן לשניים.'
‫‏והוא יגיד, ‫‏'זה הבן שלו, או שותף קטן לעסקים?'
‫‏הוא לא יידע!
‫‏זין על זה. ‫‏אמצא אותך ברגע זה.
‫‏גוגל... יתומים קטנים, ‫‏שאין להם שם, מאנגליה.
‫‏זין!"
‫‏הם כזה, ‫‏"בוס, הוא נהיה עוד יותר מוזר!"
‫‏הערת שוליים: הדבר היחיד שיותר גרוע ‫‏משותף לדירה שתופס אותך עושה ביד,
‫‏זה להיתפס בוכה, בלי בגדים, ‫‏וצופה ביתום שר ב"אקס פקטור".
‫‏בחיים לא ראיתי ‫‏כניסה מבלבלת יותר.
‫‏השותף שלי לדירה, ‫‏שהוא בן דוד שלי,
‫‏שאני נאלץ לראות בכל אירוע משפחתי,
‫‏נכנס וחווה 6 רגשות שונים תוך 7 שניות.
‫‏בחיים לא ראיתי דבר כזה. הוא אמר, ‫‏"היי, רוצה לאכול משהו? אלוהים!
‫‏מה אתה עושה?
‫‏אני חייב לזוז!"
‫‏אז התעוררתי למחרת,
‫‏והתחלתי לצחוק, מיד.
‫‏לא, באמת. הנה הסיבה:
‫‏כי הבנתי שזה בגלל אגו.
‫‏זה רק אגו. ‫‏זה השפיע לי על האגו, והטריף אותי.
‫‏כי כזה אני, במציאות:
‫‏הרומנטיקן הכי גדול שפגשתם.
‫‏כשהייתי קטן, אהבתי אהבה. ‫‏זה הדבר היחיד שעניין אותי.
‫‏בגיל שש, הייתי מביט מהחלון,
‫‏רואה את לורי עוברת על אופניים ואומר,
‫‏"באחד הימים, היא תהיה שלי."
‫‏באמת. ואז, אחי הקטן, ‫‏שהוא הומו, היה בא
‫‏ואומר, "אתה מתנהג כמו מתרומם."
‫‏אתם יודעים...
‫‏אני כזה גרוע.
‫‏זה הדבר היחיד שעניין אותי. ‫‏וכמו שאמרתי,
‫‏הייתי תלמיד ממוצע. ‫‏הייתי מבריז מהלימודים
‫‏והולך לכל הקומדיות הרומנטיות, ‫‏לכל הסרטים הרומנטיים.
‫‏והיה בהם קסם, ‫‏כי חשבתי שזה הדבר היחיד שחשוב.
‫‏מישהי נכנסת, הזמן נעצר, וזהו זה.
‫‏לכן אני פה. זה הדבר.
‫‏ככה חשבתי פעם.
‫‏ועכשיו, בתור מבוגר,
‫‏זה שונה. אני לא אומר שאני לא מאמין באהבה,
‫‏אבל זה השתנה.
‫‏אני צופה בסרטים האלה, ‫‏אבל כבר לא מרגיש את הקסם הזה.
‫‏כי זה אותו הדבר: ‫‏המוח שלי השתנה.
‫‏כי הסרטים תמיד אותו הדבר. ‫‏בחורה עם "רוח חופשייה", בבית קפה,
‫‏מביאה יין מהבית,
‫‏נכון? יש לה ספר מסעות, ‫‏כי היא רוצה לנסוע לאירופה מתישהו.
‫‏יש לה גור פנדה, קשור לכיסא, ‫‏שאף אחד לא שואל עליו.
‫‏ויש איש עסקים שמרני,
‫‏שרק קידום מעניין אותו, ‫‏והוא נכנס ונתקל בפנדה,
‫‏ונופל עליה, והיא אומרת "מה לעזאזל?" ‫‏והוא אומר "סליחה!"
‫‏ואז הם יוצרים קשר עין, ‫‏ונהיה ביניהם חיבור.
‫‏ואז הם יוצאים להרפתקה ברחבי סן פרנסיסקו,
‫‏והיא אומרת לו דברים כמו, ‫‏"תמצא את החיה הפנימית שלך.
‫‏אתה צריך לשאוג." ‫‏או משהו כזה.
‫‏ואחר כך, הם רבים. ‫‏הם רבים,
‫‏ובמקום להצליח בישיבה, ‫‏שהוא התכונן אליה כל החיים,
‫‏הוא מחליט לדפוק הכל.
‫‏הוא משחרר את העניבה ואומר, ‫‏"גבירותיי ורבותיי,
‫‏אני אריה.
‫‏שאגה!"
‫‏והם כזה, "אתה מפוטר, ‫‏כי הייתה לך התמוטטות עצבים."
‫‏ואז מפטרים אותו, והוא צריך ‫‏לרוץ לתחנת הרכבת ולמצוא אותה,
‫‏כי היא כל כך נסערת, ‫‏שהיא החליטה לנסוע לאירופה עכשיו,
‫‏למרות שאין רכבות לאירופה.
‫‏והוא צריך לעצור אותה, ‫‏ולנאום נאום גדול, כמו בכל סרט.
‫‏"תקשיבי לי. צדקת, טוב? ‫‏שום דבר אחר לא חשוב.
‫‏ואני צריך למצוא את החיה הפנימית שלי.
‫‏הייתי צריך לשאוג, ושאגתי, ‫‏בגלל שאני אריה, אבל את...
‫‏את הממלכה שלי." ‫‏או איזה חרא בסגנון.
‫‏ופעם הייתי אוהב את זה. ‫‏הייתי רואה את זה ואומר,
‫‏"זה מה שאני רוצה."
‫‏אבל עכשיו, אני רק חושב מה קורה אחרי שנה.
‫‏כשהם גרים ביחד בדירת סטודיו,
‫‏כי הוא כבר לא יכול להשיג עבודה באף חברה,
‫‏כי יצא לו שם של "האריה ההוא".
‫‏ואז אתם מגלים ש"הרוח החופשייה" שלה, ‫‏והיין שהיא מביאה מהבית...
‫‏היא סתם אלכוהוליסטית דו-קוטבית ‫‏שלא עבדה כבר תשע שנים.
‫‏ויום אחד, הוא נורא מדוכא, ‫‏כי הוא לובש וסט...
‫‏כשאתה צריך ללבוש וסט לעבודה, ‫‏אתה לא שמח.
‫‏אלא אם כן אתה קוסם מזורגג! ‫‏בכל אופן...
‫‏בכל אופן, הוא לובש וסט, ‫‏והוא נתקל באחד הסנדלים
‫‏שהיא לא סיימה להכין לילדים באפריקה, ‫‏והוא פשוט מתפרץ.
‫‏"לעזאזל, דסטיני! ‫‏את מוכנה לאסוף את הסנדלים שלך?"
‫‏והיא כזה, ‫‏"אולי תצעק יותר חזק?
‫‏אולי אם הייתה לנו דירה יותר גדולה..." ‫‏-"אולי, אם לא הייתי שואג בישיבה ההיא,
‫‏באמת הייתה לנו דירה יותר גדולה!"
‫‏"באמת? תאשים אותי. תאשים רק אותי, ‫‏שלא התנהגת בצורה מקצועית..."
‫‏"את שיכורה כרגע? את האמת!"
‫‏"כמובן. כי אני רוחנית..." ‫‏"תסתמי!
‫‏די כבר עם החרא הרוחני!
‫‏ואיך קוראים לך באמת? ‫‏בטח לא 'דסטיני'.
‫‏אני רוצה לדעת איך קוראים לך באמת.
‫‏והפנדה הזאת כבר ענקית, דרך אגב.
‫‏אין מקום בשבילה, דסטיני. ‫‏פחד אלוהים להסתובב פה.
‫‏אבל את לא מודעת לזה, ‫‏כי את חייבת לבכות ולהירדם כל יום בשלוש.
‫‏ואני יודע שלקחת אותה מגן החיות ‫‏של סן דייגו. אני יודע בוודאות.
‫‏אסור להחזיק פנדה בסן פרנסיסקו!
‫‏בדקתי את זה. 'היפית עם שיער יבש ‫‏גנבה פנדה ודקרה מאלף'.
‫‏אז עכשיו נשחק משחק חדש, דסטיני.
‫‏את תגלי לי את שמך האמיתי,
‫‏או שאסגיר אותך לשלטונות, בגלל הפנדה."
‫‏והיא כזה, "טוב... ‫‏פנדה, תתפסי אותו!"
‫‏ואז הפנדה טורפת אותו, ‫‏והיא חוזרת לבית הקפה.
‫‏זה מה שקורה איתי בתחום האהבה.
‫‏שיקרתי לכם.
‫‏האמת היא שכן אהבתי את הבחורה עם הקוסם.
‫‏באמת. אסביר לכם, טוב?
‫‏זאת לא אשמתי, טוב? ‫‏אסיים בזה.
‫‏אמרתי את זה קודם:
‫‏אני רוצה להיות מאוהב. ‫‏אני עוד לא מוכן למערכת יחסים.
‫‏וככה גיליתי. עם הבחורה הזאת.
‫‏הבחורה הזאת, ‫‏יפהפייה, חכמה, סקסית,
‫‏כל מה שאפשר לרצות. ‫‏ממש לא בליגה שלי.
‫‏שזה מה שאתה רוצה, כגבר.
‫‏כגבר, אתה מוצא מישהי שהיא לא בליגה שלך,
‫‏ואז אתה עובד עליה.
‫‏ואתה מתפלל שהיא לא תקלוט. ‫‏זאת השאיפה.
‫‏אתה מתפלל שהיא לא תגיד לך, ‫‏"פשוט חשבתי עליי ועליך..."
‫‏"לא, לא...
‫‏היי, היי, אני מצחיק! היי!" ‫‏אתם יודעים?
‫‏אז אחרי חודשיים בערך,
‫‏התחלתי לחשוב שאולי אוכל לצאת איתה, טוב?
‫‏אבל לא צריך לאלץ את זה.
‫‏צריך למצוא את זה, ‫‏ובאותו רגע חשבתי שאני מסוגל.
‫‏אז יצאנו למסעדה, ‫‏והיא אמרה לי, בצדק,
‫‏"אז מה דעתך על מערכת יחסים?"
‫‏ורציתי להגיב, ‫‏אבל כאן למעלה, איבדתי שליטה.
‫‏והתחלתי לדמיין אותנו ביחד.
‫‏בנוח, ביחד.
‫‏נגיד בשבת בערב,
‫‏רואים סרט עם ריס ווית'רספון שהיא בחרה,
‫‏שאני לא רוצה לראות, ‫‏ואז היא עוצרת אותו ל-45 דקות
‫‏כדי לדבר עם דודה שלה ‫‏על ההתמכרות שלה לזנקס,
‫‏ולפני שאנחנו מספיקים להתווכח, ‫‏היא מצלמת אותי ומעלה לאינסטגרם.
‫‏"ערבדייט".
‫‏"קנאי." לא.
‫‏אף אחד לא מקנא, ואני רזה-שמן עכשיו, ‫‏ולא ידעתי שיש דבר כזה בכלל.
‫‏ואז התחלתי לחשוב,
‫‏שאם נוח לנו ביחד, ‫‏אנחנו נתחתן.
‫‏והתחלתי לחשוב שאם נתחתן, נעשה ילדים. ואז ‫‏התחלתי לחשוב איזה סוגי ילדים אני לא רוצה.
‫‏אני לא רוצה בת מוזרה. ‫‏אני לא צריך את זה בחיים שלי.
‫‏אני לא צריך ילדה קטנה, ‫‏חיוורת כל השנה, עם פוני.
‫‏כל פעם שאני פותח את הדלת, ‫‏היא פשוט עומדת שם...
‫‏"שלום, אבא."
‫‏היא מתלבשת כמו חלוצה. ‫‏לא יודע מאיפה השיגה את הבגדים.
‫‏"חמודה, מאיפה השגת את חומרי הגלם לבגדים?"
‫‏היא נתנה לי אותם.
‫‏מי?
‫‏אל תהמהמי ותלכי ממני, חמודה!"
‫‏אני לא יכול ללכת לשירותים בלילה, ‫‏כי היא מבהילה אותי במסדרונות.
‫‏"אבא..." "אלוהים אדירים!"
‫‏"אלוהים. מרי סו, את מוכנה ‫‏ללכת לישון בבקשה, מרי סו?"
‫‏בכלל לא קראתי לה בשם "מרי סו". ‫‏"הבית" עשה את זה.
‫‏שלוש בבוקר, היא לבושה...
‫‏"חמודה, למה את ערה עכשיו?"
‫‏"אנחנו משחקות." "מי?"
‫‏"אני והיא." ‫‏"אל תצביעי לגובה כזה!"
‫‏כל סופשבוע, אני מנסה לראות את המשחק,
‫‏והיא בחדר שלה, מהמהמת שיר ‫‏שבחיים לא שמעתי, ומציירת.
‫‏"אבא."
‫‏אני רץ לחדר שלה, ואני כזה... ‫‏"חמודה, את מפחידה לי את הצורה.
‫‏איך עשית את זה?" ‫‏אני רואה מה היא מציירת.
‫‏פשוט ציורים של הפנים שלי, ‫‏עשויים היטב, ככה:
‫‏ואז חשבתי על עוד משהו: ‫‏אני גם לא רוצה בן חתיך.
‫‏אני לא רוצה את זה בחיים שלי.
‫‏אני לא צריך ילד בראד פיט. ‫‏אני לא רוצה אותו.
‫‏אני לא רוצה מטר תשעים, שזוף כל השנה, ‫‏למרות שאנחנו גרים בקונטיקט.
‫‏יש לו קוביות בבטן, ‫‏אבל הוא אוכל רק דוריטוס ועוגיות,
‫‏מה שממש מרגיז אותי.
‫‏יש לו שיער ארוך, אבל הוא עושה ‫‏רעשים של גמירה כל פעם שהוא מזיז אותו.
‫‏"אולי תפסיק, ברוק?"
‫‏אפילו לא בחרתי בשם "ברוק". ‫‏העיירה בחרה אותו. שלחו לי מכתב.
‫‏הוא תמיד קם ללימודים ב-11, ‫‏למרות שהלימודים מתחילים בשבע.
‫‏ויש לו ציונים מעולים, ‫‏אבל הוא כותב בשגיאות.
‫‏אני כזה, "אתה שוכב עם המורות?" ‫‏"תירגע, אבו-נפחא."
‫‏הוא קורא לי אבו-נפחא. אני כבר לא ‫‏רזה-שמן, אני פשוט שמן בשלב הזה.
‫‏הוא בנבחרת הכדורסל, אבל הוא אפילו ‫‏לא טוב בזה. רק בגלל שהוא מגניב.
‫‏אחרי המשחק אני צריך להחזיק לו את החפצים,
‫‏כשהוא באמצע המגרש, ‫‏דוחף אצבע למעודדת בהשפעת אדרנלין.
‫‏"תן לי רגע, אבו-נפחא."
‫‏אני כזה, "אלוהים, ברוק... ‫‏כל בית הספר עדיין כאן!"
‫‏"זה בסדר, אני מכיר את הגוף שלה."
‫‏"אתה לא מכיר גוף, ברוק. ‫‏אתה לא צריך להכיר גוף.
‫‏"דניס, אני מתנצל בקשר לבת שלך."
‫‏"זה לא מפריע לי."
‫‏"זה ממש מוזר, דניס. ‫‏ברוק, נו כבר! בבקשה!"
‫‏"זה בסדר, אבו-נפחא. ‫‏אני מכיר את הגוף שלה."
‫‏"סתום ת'פה! ‫‏די לקרוא לי 'אבו-נפחא', טוב?
‫‏אני עושה כושר כדי לחזור ‫‏ל'רזה-שמן', ואתה מדבר אליי ככה..."
‫‏"תקרא לי 'אבא', טוב?"
‫‏"אבא." "אלוהים אדירים!"
‫‏מרי סו, איך הגעת הנה?"
‫‏"הלכתי ברגל." ‫‏"זה 18 קילומטר. ברוק, מהר!
‫‏בבקשה! היא חמימה, ויורד שלג בחוץ. ‫‏חמודה, תזיזי את הידיים כשאת הולכת.
‫‏תזיזי את הידיים כשאת הולכת, בבקשה.
‫‏תראי לאבא את כפות הרגליים. השמלה שלך ‫‏ארוכה מדי. נראה כאילו את מרחפת.
‫‏תראי לאבא את כפות הרגליים, ‫‏בבקשה, ותזיזי את הידיים.
‫‏את מפחידה הורים!
‫‏תחייכי, פעם אחת בחיים שלנו! ‫‏את מוכנה לעשות את זה, בבקשה?
‫‏את מפחידה את כולם."
‫‏"היא עומדת לבוא." ‫‏"מה זה אמור להביע?
‫‏ברוק, תמהר! ‫‏היא מתנהגת מוזר.
‫‏זה ציור, מרי סו? ‫‏אני לא רוצה את הציור.
‫‏נמאס לי מהציורים שלך, טוב?"
‫‏בית הספר בוער, והיא מחייכת. ‫‏אני כזה, "אלוהים. ברוק!
‫‏תמהר! היא עומדת לבוא!" ‫‏הוא כזה, "אני יודע, אבו-נפחא.
‫‏עשיתי את זה. ‫‏אני הגדול מכולם."
‫‏ואז מיס הגדורן נכנסת. ‫‏"איך יכולת לעשות לנו את זה?"
‫‏ואני כזה, "ידעתי שאתה ‫‏מזיין את המורות שלך!"
‫‏ואז יצאתי מזה, ועדיין הייתי בארוחת ערב ‫‏עם הבחורה ההיא, והיא כזה...
‫‏"הלו? נו?
‫‏מה דעתך על מערכת יחסים?"
‫‏הפואנטה שלי היא ש...
‫‏אני רווק.
‫‏תודה. אני ברנט מורין.
‫‏היה גדול. היא תאהב את זה.
‫‏אלוהים. היא אמרה משהו? ‫‏מה היא אמרה?
‫‏כן.
‫‏"לא אוכל להגיע. חחח."
‫‏עכשיו אני רטובה כולי.
‫‏כאפה.
‫‏אני מתכונן ללכת,
‫‏אז...
‫‏אם בא לך להתחיל...
‫‏היי.
‫‏אתה יודע מה מוזר באהבה?
‫‏לא. ‫‏-לפעמים זה לא הדדי.
‫‏אתה צודק. לפעמים, ‫‏שום דבר לא הולך.
‫‏למשל, אתה לא הולך לכיוון ההוא, ‫‏לכיוון היציאה.
‫‏אני לא מבין למה אתה לא הולך. ‫‏ההופעה נגמרה.
‫‏"יש לה שיער חום בהיר
‫‏וחיוך מצחיק..."
‫‏כי חסרות לה שיניים.
‫‏"והיא הייתה המלאך שלי..."
‫‏היא הייתה יכולה להיות האחת. ‫‏שמרתי לה מקום,
‫‏והיא בכלל לא באה...
‫‏שמרת לה כמה מקומות, ‫‏כי היו כמה מקומות ריקים.
‫‏היה שם פשוט אוויר... ‫‏-די... אני יודע. אני יודע.
‫‏מצב המעריצים שלי... ‫‏-פשוט אוויר.
‫‏הבנתי, טוב?
‫‏פשוט...
‫‏יכולת לתת כרטיסים ב"גרופון".
‫‏נתתי.
‫‏באמת? לא היית צריך להגיד את זה.
‫‏שמעת פעם על פילטר? ‫‏אתה צריך פילטר.
‫‏אנחנו חברים.
‫‏אנחנו לא חברים. ‫‏הכרנו רק היום.
‫‏אדם, תעזור לי עם הפזמון.
‫‏"אהבה
‫‏אהבה, אהבה...
‫‏מרגיש את זה
‫‏אני מרגיש את זה
‫‏-אני מרגיש את זה
‫‏אני מרגיש את זה
‫‏אהבה ‫‏-מרגיש אהבה
‫‏אהבה, אהבה ‫‏אני מרגיש את זה
‫‏אהבה, אהבה..."
‫‏כן, קדימה.
‫‏"...אני מרגיש את זה
‫‏אהבה, אהבה, אהבה..."
‫‏הוא לא רע.
‫‏אלוהים.
‫‏לעזאזל! ‫‏-אני קצת עוזר, לא?
‫‏לא. ‫‏-לא.
‫‏ג'ארד מנגן יותר יפה.
‫‏אני מעדיף לשמוע אותו.
‫‏אז... בסדר.
‫‏אחי, זה השיר. ‫‏-תפסיק להסתכל עליי!
‫‏זה השיר. ‫‏-זה היה שיא הערב.
‫‏מה שתגיד. ‫‏-היי, אתה יודע מה?
‫‏אתה לא רע, אח של ברד מורן.
‫‏קראת לי "ברד" עכשיו?
‫‏ככה קוראים לך. ‫‏-"ברנט מורין".
‫‏ב... מה?
‫‏ברנט מורין. ‫‏קראת לי "ברד מורן".
‫‏חשבתי שאתה "ברד"...
‫‏תראה... ‫‏-לאף אחד לא קוראים "ברד".
‫‏בטח קראו למישהו "ברד",
‫‏כי זה שם. ‫‏-מתי?
‫‏כשהמציאו את הלחם. ‫‏לפני שהמציאו את הלחם,
‫‏בטח קראו למישהו "ברד", ‫‏כדי שיכירו את המילה "ברד".
‫‏זה לא סיפור טוב. ‫‏-טוב. קדימה.
‫‏"מרגיש..."
‫‏אני צריך להקיא.
‫‏ברנט? ‫‏-אני צריך להקיא.
‫‏לא, תקיא בחוץ! בחוץ!
‫‏עברית: יניב אידלשטיין